Az élet kibaszott szívás és ez a játék is.
A Nintendo 64-es Castlevania után, feladtam a reményt
hogy új nagyszerű részt találok belőle.
Néhány évvel később rájöttem, hogy rossz helyen kerestem.
Amint korábban mondtam, a Nintendo konzoloknál ragadtam
és emiatt kihagytam a másik Castlevania játékot,
mint a Castlevania Bloodlines a Sega Genesis-en.
Ezt nevezem Castlevania-nak. Tradicionális akció platform.
Ismerős de friss is. Átmegyünk egész Európán még elérünk Transilvániába,
Két szereplő közül választhatsz: John Morris és Eric Lecarde.
Vajon mi történhetett Belmontokkal? Kik ezek az emberek?
Nos John Morris Quinsy Morris fia, a Dracula - Bram Stoker regényből.
Ez felbassza az agyam. Most behozzuk a regényt?
A játék teljes ágyúja most már a könyv ágyújával,
mintha két ágyút összeraknánk.
Akárhogy is, ez egy nagyszerű játék a Sega Genesistől,
de még mindig nem ér fel a Castlavania 4-gyel.
8 irányba ütés, moonwalk mind eltűnt.
A grafika a játék a zene, mind nagyon jó, de nem annyira jó.
Aztán a PlayStation felé fordultam, ezt a konzolt nagyon alulértékeltem.
Ekkor találtam: Castlevania - Symphony of the Night
Szent szar. Ez kibaszott jó.
A grafika és a zene felséges, de van benne valami vacak szöveg rész.
"Meghalsz szörnyeteg! Nem tartozol ebbe a világba!"
"Mi az ember? Csak egy kis része a titkoknak."
"De elég a beszédből! Ki veled!"
Ez a játék a Dracula X része, és az elején Richter Belmonttal harcolsz Dracula ellen.
A játék többi részében Alucard-dal játszol, aki kibaszottul erős.
Akárki is áll eléd, nem számít milyen nagy, egy ütés és kibaszottul felrobban.
Ezután jön a halál és elveszi a fegyvereidet. Most már Alucard béna.
Most már csak egy béna kardod van és minden ellenségnek vagy 9 millió ütés kell.
Ahogy haladsz a játékban szerzel erősítőket, amivel fejleszted a fegyvereidet,
csak úgy mint a többi játékban,
de itt hogy a jó fegyverekkel kezdesz és aztán elveszik, kibaszottul húzza az idegeidet.
Alucard tud hátrafele csúszni, de sose találtam okot hogy használjam,
de talán így kicsit gyorsabb.
Ezek a csontvázak lézert lőnek a pöcsükből?
Az egyik dolog amit utáltam ebben a játékban, hogyha meghalsz visszakerülsz a főmenübe.
A többi játékban egy folytatás képernyőt kapsz. Ez a normális, nem?
De itt meg kell várnod amég a képernyő elolvad, aztán bámulod a Game Over képernyőt.
Gyerünk már!
A végtelenségig tart.
Aztán vissza a cím képhez, megnyomod a Start-ot,
kiválasztod a File-t, megvárod hogy a képernyő betöltsön
és kiválasztod a mentésedet. Segglyuk csomag. Ez vagyok én.
Aztán megvárod hogy a játék betöltsön.
Gyerünk már!
És végre folytathatod az utolsó mentőhelyedről.
Ez kibaszottul gyalázatos.
A főellenség harc, nagyon epikus.
A végén harcolnod kell egy sötét herceggel, Shaft-el.
És mi ez a név? Komolyan, Shaft?
És ezután harcolhatsz Draculával és csak... Hűha. Szent szar.
Az utolsó és legfontosabb dolog amit el kell mondanom a játékkal kapcsolatban,
a játékmenet stílusa.
Ez áttörés az előző játékokhoz képest.
A sima egyenes vonalú történet helyett, Metroid játék stílusú,
végtelen útlehetőséggel, mentőhelyekkel és térkép rendszerrel.
Pont olyan mit a Metroid, ezért hívja sok rajongó Metroid-vania-nak.
De RPG elemeket is tartalmaz.
A szörnyekkel harcolva tapasztalati pontokat szerzel és ha eleget szereztél szintet lépsz.
Aztán az italok, eszközök, páncélok, fegyverek, alfegyverek és...
Ez egy hatalmas játék. Órákig tart még keresztül jutsz a kastélyon.
Draculának tényleg ekkora helyen kell laknia?
És ez nem elég, át kell menned újra az egész kastélyon, fejjel lefelé.
Ez a Metroid stílusú Castlevania lett a fő stílus a Castlevania többi részében is.
Most hogy már van 3D is és minden elképzelhető stílusban,
de többet nem lett klasszikus lineáris Castlevania.
A konzol verziókban folytatják a fejlesztést,
de a hordozható verziók pedig megtartották példának a Symphony of the Night-ot.
De az egész játék a kastélyban játszódik. Majdnem kihagytam ezt a kis észrevételt.
A régi játékokban volt temető és erdő.
Úgy értem hogy mióta tették át az egész játékot a kastélyba?
A Symphony of the Night óta.
Ez az ami után a játék egyre távolabb került a klasszikusoktól,
és eltávolodott attól amit eredetileg szerettem benne.
Túl sok szöveg van benne és a történet nevetséges.
A Dawn of Sorrow-ban Dracula kastélyát egy hegyre rakták Japánban.
Azt hittem Japánnak elég baja van, hogy Godzilla tapossa el őket, most már Dracula is?
De amúgy ez egy jó borító nem? Mint egy játék egy másik játékban.
Amúgy a Symphony of the Night a legjobb része az egész sorozatnak.
Attól hogy ez egy lenyűgöző játék, nekem a kedvencem akkor is a Castlevania 4.
Az irányítás annyira kielégítő a játékban.
Alucard kardja nem annyira szórakoztató, mint Simon ostora.
Később Richter Belmonttal is tudsz játszani, de csak miután végigvitted a játékot.
Nem tudsz ütni minden irányba, de tudod csinálni azt a kis trükközést,
és Richternek van pár különleges mozdulata.
De még mindig a Castlevania 4 érzést szeretem és hogy teljesen irányíthatom az ostorom.
És legfőképp azt hiszem a kaland is nagyobb.
A Symphony of the Night-ban ha nehéz részhez érkezel, egyszerűen kikerülheted.
Átváltozol denevérré és átrepülöd,
néha kell több tapasztalat, vagy valamilyen fegyvert használnod,
vagy tárgy ami az állóképességet fejleszti, védelmet ad tűz ellen vagy varázslat ellen...
Annyi lehetőség van itt.
A Castlevania 4-ben csak a saját ostorod volt. Nem kellett trükköznöd.
Csak te voltál és a játék.
A végigjátszáshoz csak az agyad és a reflexeid kellettek.
És számomra ez az amiről a Castlevania szól.
És amikor végigvitted a játékot, és a napfényben látod a kastélyt összeomlani,
látod az eltöltött idő eredményét.
A készítők listájánál kis visszajátszást látsz a pályákról,
mintha régi emlékeket néznél vissza.
És ez számomra a Castlevania játék.
Emlékek amik örökké élnek.
- Sub by Dolfin - dolfinthereal@gmail.com